Ами какво, момчета, да започваме вече.
Кинорепортере, дърта пияницо, гаси светлината, започвай от начало.
Някога си ние живяхме в държава, която се казваше Съветски Съюз.
В малко градче, от който до всяка граница, както казват,
и три години да пътуваш, пак няма да стигнеш до никъде.
Но в онази есен, ние, както и цялата държава,
готвихме се към юбилея на Октомврийската революция.
Навсякъде предварително се закачаха флагове и транспаранти.
А на централен площад с пълна пара се правиха репетиции за празника.
Нашето градче се делеше на два района: железопътен, и тухлен,
чиито момчета враждуваха помежду си, не на живот, а на смърт.
Дансинга беше единственото мирно място,
там, където момчетата от двата района не са се били.
А понякога дори са се обединявали от времеви набези на селски тарикати.
Внимавайте, селяните!
Това лято ние за първи път почнахме да ходим на танците.
И дори участвахме в сбивания. И аз участвах.
И моя приятел Дьома.
И дори Кисел, въпреки че е бил вярващ, но Господ не му е вярвал.
Моят татко е военен пилот.
През зимата го преместиха в Комсомолск на Амур на повишение.
И майка ми замина с него.
В писмото тя написа, че живеят добре...
Настанихме се в общежитие. - И седим на главите един на друг.
И докато баща ти не получи апартамент,
вие с брат си ще останете под наблюдение на Антонина.
И тук си представям голямата си сестра, слабичка с остър нос Антонина,
с две колички, откъдето стърчат дългите ни ръце, и излиза пушек.
След заминаването на родителите ни, тя започна да излиза с Льоха,
момчето от съседния двор, който наскоро се завърнал от северния флот.
А големия ми брат ходеше с Таня от Железопътния.
При тях всичко беше сериозно, дори Антонина го признаваше.
Да кажа честно, гордеех се с брат ми, най-много от всичко.
Дори повече отколкото с баща си.
Той имаше мотор. И той е единствен, който успя да извоюва момиче
от железничарите.
Затварям очите си, и веднага виждам, как се носим по междуселски път.
Брат в пилотско яке на баща ми, и червена каска с № 13.
Таня се притисна км него, и аз, надвисвайки със задника си над пътя,
държа се за тях, и внимателно, за да не забележи никой,
със затворени от щастие очи, мириша косата й.
И след това, отмина и замина лятото,
и настъпи първи септември.
Веднъж.
Добре дошли!
Не клякай, стеснителна, по-рано трябваше да мислиш.
Не си на танци да си показваш гащите. Панталони максимум 22 сантиметра,
Пола не по-висока от 15 сантиметра. - Откъде да меря?
От центъра на капачката на коляното.
Когото видя поне сантиметър по-дълги, ще пратя за родители.
В онази славна година и до нашето градче стигна свеж полъх на модата.
Момичета скъсиха полите до няма на къде.
и измайсториха на главите си къщички за бълхи, с консервна кутия в нея.
Ние включихме в панталоните се разноцветни ленти,
отпуснахме косите нато на Бийтълс,
и през вечерите метохме с панталоните клош, улиците.
А певец Ложачевски, звездата на нашия дансинг, пак надмина всички.
Той закачил на своя огромен клош крушки, и светеше в тъмнината
като океански лайнер.
И ето, че настъпи онзи исторически ден за нашето градче,
когато най-смелите момичета минаха веднъж по главната улица
с къси поли и бели панталони, и обезумелите бабички плюеха след тях.
Това е чужда за нас мода.
Още повече, че цялата държава се готви за голям празник.
И ти, Дьомин, също се готвиш за юбилея, а не ровиш под чина,
все едно си намерил съкровище там. Кисельов!
Не си ли мислил да встъпиш в комсомол? - Господ му забранява.
Няма да го допуснат в рая.
Господи, защо си в моя клас? Разваляш ми всичките показатели.
Да беше отишъл в семинария. Щеше да ходиш с расо.
И се удряй цял ден с челото в пода.
И още...
Всички знаят, че през лято
се случи чрезвичайно произшествие.
Стани, Колядко.
Големия брат ето на този некадърник,
ученик от десети клас на училището ни
се разби с мотора.
И искам да кажа, че това не е случайно.
Веднъж той каза, че има работа.
И че се върне след минутка, и да го чакаме.
Той тръгна, и повече никога не се върна.
Вместо него дойде старшина чичо Миша.
и каза, че той глупаво се разби в единствен, на целия път, стълб.
На Таня й омекнаха краката.
А той се сещам, добави,
че това се случва с всеки,
който не спазва правилата за движение.
Цяло лято с Таня заедно ходихме при този злополучен стълб.
А веднъж тя тръгна, и не се върнала, колкото и да я чаках.
Това трябваше да се случи рано или късно.
Седни, Колядко, очите ми не искат да те виждат.
Дърта кучка. Ще я убия. - По времето, когато колегите ви
жертваха живота си за идеали и революции,
сражаваха се на барикади...
Завърти малко. - И аз не виждам.
Това лято ние се влюбихме в съученичката си, Дина Огурцова.
Динка имаше истинските бомби, а не само сутиен с памук.
Помня как веднъж Дина ни подмина с чанта домати,
и загадъчна усмивка на лицето, и ни срази с гръм.
И Дьома беше сразен, и аз бях сразен.
А Кисел не беше сразен. Той беше вярващ, и Господ не му даваше.
А се срещах с нея сели три дни.
И тя вече беше готова да ми даде сърцето си, горящо с любовен огън,
но зла съдба ни раздели вовеки веков.
Глупак!
Ти си глупачка! Ако още веднъж те видя, ще видиш ти!
Наравно с възрастните, работиха в тила...
Момчета, дайте да видя. - Служиха в партизански отряди.
Помните ли поне Валя Котиков и Зина Портнова?
Колядко, Дьомин, Кисельов!
Бележниците на бюрото, и напуснете класа!
Честит първи септември. - Откъде ги имаш?
Откраднах от баща ми. Снощи беше пиян.
Кисел.
Вярно, защо космонавти не са видели твоя Бог?
Нали имат локатори.
Не, той се явява само при тези, които истински вярват в него.
Каква заблуда.
Ами ако истински повярвам, че имам мотор?
Ще го имам ли?
Почакай, а ти видя ли го?
Не. Грешен съм.
Виж, Петя Черния. Казват, че в селото
цяло лято жулеше местното момиче.
Да го питаме. - Чернов! Върни се незабавно!
Почакай, Петя. - Какво?
Вярно ли казват, че си... това...
И какво?
Хайде, кажи. - Върви си...
Какво пушиш? - Беломор.
Хайде, от мен да мине.
Ами какво. На танците я свалих.
Седмица се виждахме, и после... - Не, давай подред.
Как я свали, как се виждахте.
Ами как. Танците свършиха, всички момичета ги взеха.
Само тя остана кобила грозна.
Казвам й: идваш ли? Така и я свалих.
Седмица се срещахме,
и веднъж през нощта стоим до реката, и тя ми казва: нещо ми е студено.
Това е нещо като парола: значи може вече.
И мяташ и сако, и я засмукваш.
Ако без сако?
Без сако...
А ти не излизай без сако, глупак.
Забравих мисълта си. Какво беше... И засмукваш.
Но как? - Ето, виж, нейни устни, твои устни.
Тук е важно да отвориш устата си по-широко, и да засмукваш така,
устните й да посинеят.
Не е удобно с отворена уста. - За това трябва да тренираш.
А тренирах с домати.
Взимаш домат, и го засмукваш.
При дядо си каса с домати изядох, докато се научих.
А там?
Какво "а там"?
Там няма как да не уцелиш.
Дай още две-три.
Кажи, колко бастуна можеш наведнъж?
Какво колко?
30-40... Добре, нямам време вече.
Какво мислиш? Не лъже ли?
Май не...
Не става... твърд е, мамка му.
Да опитаме с мариновани?
Или първо да го гризна един път?
А това какво да го правя? - Яж го.
Няма сега да го изхвърляме.
Да ги осолим.
Да ядеш ли дойде тук?
Здравейте.
Обядът е на котлона.
Вече ядох.
Отиди и ми донеси бележника си.
Друг път. - Всичко ще кажа на баща ти, да знаеш.
И аз на майка ти... ще напиша нещо.
Ще тръгвам аз...
А Таня с железничарите се разхожда. Не е ревала дълго.
Какво говориш?
А какво да прави? В манастир ли да отиде?
Добре, стига. Утре ще дойде.
Студено мие, Колядко!
Завий ме...
Сега, сега. Ще наметна сакото.
Люба! Слизай от дъба!
Глупак сте, Михаил Иванович.
Здравейте. - Привет.
Момчета, само без измами.
Играем за бира. Последно раздаване.
Накъде?
На кино. - Внимавайте вие...
Напразно правиш така.
Не прави на Антонина домашен арест.
Жена не може без мъж. Не си малък, трябва да го разбираш.
Само мъж може да събере волята си в юмрука, и да трае, жена не може.
Помня, веднъж в Германия,
някакъв завод, освободили две бараки,
И как се нахвърлиха нас. Три години не са виждали мъж.
И представи си, ей така ляга с мъже и откача.
Заради неизразходваната страст.
Всичките ли откачиха?
Всички. А 6, празно.
Чичо Миша, наистина ли си бил в разузнаването?
В танково. Дълбоко разузнаване.
Казва се "Предавай ордените, и пиши писма за сбогом"
А на Курската дъга бил ли си? - Разбира се. Сещам се за битката...
Обаче това вече не беше на Курската.
Три дни не съм ял. Стомахът шуми по-силно от танк.
Не се вижда край. И изведнъж забелязвам къщичка.
И с крайчето на веригата на танка съм я закачил.
Стената падна, а вътре е немски склад.
Ние като луди, излизаме от танка, навсякъде стрелят.
А ние с ножчета консервите разкъсваме, и директно от тях ядем.
Нещо като пилешките бутчета, но са по-малки.
И отнякъде старши лейтенант идва, той немски разбираше.
Чете: жабешки!
И какво? - Нищо. Повръщахме.
И с празен стомах в битка за родината. Великият подвиг на народа.
Риба!
Щеше ли да дойдеш с мен в разузнаване?
Кажи ми, щеше ли да дойдеш?
Да кажем, че ще дойда.
Льоха казва...
че Таня с железничарите се разхожда.
На железниците ли? Там само с танк можеш да минеш.
Ех, ти, и се води, че си приятел.
Да не би е виновна? - Какво?
Сложи себе си на мястото й.
И той е виновен, че толкова глупаво се разби.
Оставил я сама.
Не осъждай, и теб няма да те осъждат.
Какво каза? Повтори. - Не съм го казал аз.
Бог го каза.
Съвсем ли откачи? Забранено му е да се бие! Не може да те отговори.
Майната ви и на двамата!
Ако не се върна, тогава...
Пак се напи, гадино мръсна! - Махай се, тъпачко!
Какво ти е? Откачи ли?
Бързо се прибирай. Сега нашите ще дойдат.
Значи казват истина.
Отново си с тях?
Година се бих за теб, и ти пак си с тях?
Ти... още си малък. Не разбираш.
Само с година по-малък съм от теб. - И какво? Цял живот ли да стоя вкъщи?
Господи, махай се, моля те. Скрий се.
Здравей. - Здрасти.
Здравейте, приятели.
Свири ти, болят ми пръстите. Ударих ги по зъбите на един.
Пийни.
Вино ли е? - Не знам.
Какво?! Кой го направи?
Ето го, ето! - Гадина! Стой, ти казвам!
Стой тук! Ще те пребия!
Той в друга посока побягнал!
Ето го, там!
Стой, ти казах! - Стой!
Дръж го.
Почакайте малко. Сега ще дойда.
В петък трябваше да дойдат, а после...
Така значи, пет минути, и да е тихо!
Ако някой издаде, или каже поне дума, повече няма да го пусна.
Ако свирна, значи има опасност. Хайде.
Ние имаме само по пет. - По пет ли? Три минути.
Елате.
Саша, давай легените. - Сега, не викай.
Затваряйте вратата.
Хайде по-бързо.
Аз няма да отида. - Какво говориш?
Това е грях. - Твоят Бог Ева облечена ли я родил?
Гола. Значи я виждал гола? Виждал я.
А той е безгрешен. Значи това не е грях.
Три минути.
Засичам времето.
Дай и аз.
Опа! Стига... - Какво ти е?
Има още цяла минута! - Тръгваме, казвам.
Край с почивката.
Може ли семки?
Благодаря ви.
Добре, чао. - Хайде, чао.
Да не си посмял довечера да висиш пред къщата ми.
Днес отиваме на танците. - С кого?
Защо те вълнува това?
Къде тръгваш?
На танците.
В 22:00 да си се прибрал.
Защо тогава да ходя? Първо натам...
После да се връщам.
Какво толкова? Нека момчето да потанцува.
На негова възраст преди полунощ не се прибирах.
Е, не...
Вече размислих.
По-добре телевизията ще погледам.
А и пари нямам.
Нали сутринта ти дадох 50 копейки.
Загубих.
Вземи.
Добре...
От мен да мине.
И внимавай тук.
Можеш ли да четеш? Деца под 16 години...
на танците не се допускат.
Какво говориш? Миналата година бях на 16.
Това на милиция ще го разказваш. - Втора година повтарям десети клас.
Така, на гърне и си лягайте.
Педераст космат!
Махай се от тук!
Чичо Миша.
И какво сега?
Искате да станете като него?
Този страшен човек беше известен местен пияница и хулиган,
не излизащ от затвора, Третяков.
Третяков. Лежеше с баща ми.
Прякора му е такъв. Като в Третяковска галерия.
Два часа можеш да гледаш татусите му без прекъсване.
Държавата се грижи за тях.
Младите навсякъде са с предимство.
Децата ни ще живеят...
в комунизма.
Това вече не е на дневен ред. - И какво от това?
А задължителното образование?
Ако искаш бъди космонавт. Ако искаш-инжинер.
А вие какво? Улиците бършете с клош?
Танци манци, притисканци? Брат ти се разби по глупост.
И ти ли ще разочароваш родителите си?
Ти, Кисел, разбираемо. Религия - опиум за народа.
А ти Дьомин? Нали и баща ти е лежал?
А от другата страна...
как да погледнем на това в преддверието на празника?
Знаете ли кой се занимава с такива дела?
Гадина да съм, и цял живот да съм в затвора!
Може би да съобщим? На когото трябва.
Какво говориш? Какво говориш?
"Да съобщим".
Давай, доведи родителите си.
Нека ги възпитават.
Сваляй гащите. - Ей сега.
Само да си изгладя връзките.
Какво правиш?
Всичко ще напиша на майка, какво правите тук.
Мама само ще ти благодари. - Утре подаваме документите в съвета.
Пусни ме, глупак!
Така значи, нали?
Ще се сетите още за мен, ще ревете, но ще е късно.
Майка ми не спи.
Ами... ще кажеш ли?
Какво?
Обещал си после да кажеш нещо. На танците, помниш ли?
Как се отнасяш към мен.
Нормално, какво толкова? - Преди си ходил със Света.
А сега си с мен. - Да...
Студеничко е вече...
Но не ми се прибира...
Какво правиш?
Махни се, ти казвам!
Давам ти, вземи я. Нужна ми е...
като туберкулоза...
Оправи се първо с детската си градина.
И ако още веднъж те видя на Железниците, ще ти спукам главата.
Козел!
Какво ти трябва от мен?
Какво искаш от мен?
Вече го няма. Няма го, разбираш ли?
А аз съм тук.
Защо се влачиш след мен? Влюби ли се?
Влюби се... Наистина...
Кажи ми, момчето се влюби? - Глупачка!
Глупачка!
Чичко, за къде сте?
В битка, с бялото зло. С враговете на революция.
Чичко, вземете и мен със себе си.
Ами ако ти се наложи да загинеш за съветската власт,
няма ли да съжаляваш за младите си години?
Няма да съжалявам. - Качвай се тогава.
Ни заминавахме за война, и суровите ни лица бяха неподвижни.
Очите ни със студената решимост гледаха на далечен червен залез.
Сбогом роден град, сбогом училище.
Сбогом Таня, Льоха, Антонина.
Ще ви пратят моята, продупчена от куршуми будьоновка,
и ще бършете с нея горчивите си сълзи.
Но със сълзите ви героят няма да възкръснете.
И съвсем скоро Льоха и Антонина се жениха.
Аз, подстриган, сресан, по нареждане на Льоха,
мрачно седях до тях зад празнична маса.
Сипи, хайде, сипи. - Стига ти толкова.
Как така стига? Още едно доматче, ще ми дадете ли?
Зеле да ти сложа ли още?
Хайде, за младите!
Какъв грях, не дочакаха родителите си, и брат съвсем скоро загина.
Принудително кацане.
Горчиво! Горчиво!
Льоша...
Колядко, знаеш ли какво е сватба?
Това е тържествено стартиране на дупка за експлоатация. Ето какво.
Не, наистина.
Голям срам.
Сега всеки гледа сестра ти и знае, че Льоха я язди.
Ето, днес ти спеше, а той я жулеше.
Насам-натам, насам-натам.
Махай се! - Стига, Дьома, спри вече.
Всички са грешни. И ти не се появил на този свят просто така.
Баща ти с майка ти също... - Какво? Това виждаш ли?
Не пипай баща ми.
Знаеш защо по-рано се разписаха?
Защото целия град знае, че...
Как сега ще се покажеш в училището?
Направо не знам... - Една дума - ще разбия муцуната ти.
Сестрата е моя, не е твоя. Каквото иска това и прави.
Не е твоя работа.
Какво? Пея само.
Момчета, спрете!
Защо се хванахте за гушите?
Стига вече! - Момчета!
Хайде, на нагорнището вагон с дини.
Ще говорим пак. - Решено.
Почакай, нека си махнат. - Всичките нас ще издадеш, говедо.
Я се махай... - Тихо!
Аз няма да отида. - Глупак ли си?
Грешно е да крадеш. - От кого да крадеш?
Това са все още ничии дини. - Държавни.
А ние кои сме? Не сме ли държавата?
Значи също и наши.
Държавата разкара надалече църквата ти.
Хайде, тръгваме.
Къде тръгна? Долу ще хващаш.
Идват!
Момчета!
Ето... Искам да кажа, че това не се случи случайно.
Ето към какво води вашата безотговорност и хулиганство.
И нека това... да бъде урок за всички.
На всеки един от вас страшен урок.
Да отидем... да пием за Кисел.
Чист е. Баща ми го е правил.
Жалко за Кисел.
Добро момче беше.
А какво за Кисел? Той беше вярващ.
Господ веднага ще го вземе на небето.
Може би седи вече на облак, свалил краката си долу, и ни зяпа.
Давай, не се бави.
Появил се.
Може ли Таня...
Това ти ли си вече? Значи какво исках да кажа...
Ти това... не излизай с Кочет, разбра ли?
И с никой не излизай. Защото трябва да помниш,
Таня, идваш ли? - Ей сега идвам.
И ако някой те закача,
казвай на мен. Ще ги убия! - Тихо. Ела с мен.
Ще ги убия, разбра ли? - Как само приличаш на него.
А ти не се смей. Трябва да помниш...
И ако забравиш...
тогава аз ще те...
Стига...
Не ти ли студено?
Виж как е, и не съм забелязвала колко приличаш на него.
И косата е същата.
И устни.
Така, я ела тук.
Нищо, случва се.
Ще стигнеш ли сам?
Кой е тук?
Излизай.
Кисел, ти ли си?
Ето, не я опазих. - Защо така, Кисел?
Защо по-рано не се обърна?
Господ ме наказа.
Да взимам чуждо е грях, дори да е държавно.
А за сбиване на танците? Наказаха ли? - Не.
Каза, че забравил.
И как е там?
Нормално. Седим на облаци, гледаме ви.
И брат ми гледа? - Да, той всичко вижда.
Да взимаш чуждо е грях.
Грях.
Къде е той? Поне в коя посока? Покажи ми.
Ето. Гледай. Ето там.
И какво да правя сега?
Нека да ми каже какво да правя.
Поне да ми даде знак.
Ей сега ще ти покажа...
Момчето ваше ли е?
Поемай.
Льоха... - Не се пали, сестро.
С всеки може да се случи. Прекали момчето.
Кисел...
Какви харесваш повече, блондинки или брюнетки?
Блондинки.
Аз брюнетки.
Баща ми казваше,
колко по-черна, толкова по-страстна.
А циганките тогава съвсем...
Няма да слезеш жив.
Колко имаш?
Около шест. - И аз толкова.
Какво? Донесе ли? - Донесох.
Какво ще имам за това?
Добре, от мен да мине.
Внимавайте, че трябва да върна обратно.
Виж, по кучешки.
Невежи...
Всъщност това е най-естествено положение.
Ти откъде знаеш? - Четох.
Откъде се взе такава грамотна?
Знаеш защо баба Яга не е имала деца?
Защото яйцето на Кашчей Безсмъртни се намираше далеч от него.
Глупак.
Виж какви акробати.
Това в цирка виждах.
Между другото в това няма нещо особено.
Я се махай от тук, чу ли?
Много искам даже. Повече няма да ви донеса, и не ми се молете.
Сега ще те изпраскам между очите,
ще ти паднат ушите!
Тъп ли си? Напразно хранихме пиявици два часа?
Коя ще таковаш? - Ето тази.
Нали каза, че блондинки харесваш? - Все тая.
А аз тази. Не... ето тази.
Гадина!
Целия кеф прекъсна.
Ще взема другата.
Ще я убия!
Привет.
Какво правите тук?
Домашното правим...
Да се поразходим?
Нали ми каза с никого да не излизам. Тогава ти излизай.
Нали не мога да седя вкъщи по цели дни.
И къде?
На Железопътната.
На бас, че ще се изплашиш. - Аз ли?
На какво на бас? - На американка.
Всяко желание? - Всяко желание.
Каквото поискам? - Каквото поискаш.
Моето мога да кажа още сега.
Ако спечеля, ти повече няма да ме доближиш.
Отиваме. Почакай само малко.
Колядко, не ходи там. Ще те убият.
Колядко, отивам за нашите.
Все още ме побиват нервни тръпки, когато се сещам как ние,
посред бял ден доближихме границата с Железниците.
Но аз все още се надявах на чудо. Господи, добрият старец на облаче.
Нали се случват понякога чудеса.
Провървя ми, когато се напих. Нека ми провърви и този път.
Прегърни ме.
Коляда!
Чуваш ли, конска муха,
от кога Тухлените се разхождат из нашия край?
Отгоре на всичко с наши момичета.
И аз не разбирам? Не се ли изгуби, Коляда?
Не пикай в компота, там готвач си мие краката!
Предупреждавам: удрям два пъти. Веднъж в главата,
и по капака на ковчега.
Кучи син! - Споко, Коляда! Момчета, тук са.
Къде бързате, тухли кукуевски?
Кой се обажда? Ти ли си, муха лайняна.
Цялото ли лайно изяде? За закуска няма ли?
Чуваш ли, кой е толкова смел? Ти ли си, Черен?
Ела тук, ще почервенееш. - Бързам, но много закъснявам.
Болтове мазутни.
Какво? Пак ли всички на един? - Защо? Всичко ни е по закон.
Нека се бие с всеки, който пожелае.
Хайде, кой иска?
Момчета се покриха. Почти всички бяха облечени като за танци.
Освен да се събличат голи. Едно е да ме набият накуп,
и друго е да се бият сериозно. Битката не се случи навреме,
но и глупаво беше да се разотиват.
Така ли да искаме? Коляда е луд като брат си, после ще дойде с пушка.
А нека да легне под влака! - Нека легне, да, нека.
Ще си напикае гащите! - Защо не, Коляда?
Ако не се изплашиш, ще си тръгнеш по живо по здраво.
Как така? Под влака ли? - Да, под влака.
Влизай. - Ще се огъне ли? Няма да ме смачка?
Не знам, не знам, зависи дали ще имаш късмет.
Влизай, не се мотай.
Товарният наближава.
Браво, Коляда! Живей, докато пак не се появиш тук. Хайде на танците.
Да тръгваме. - Хайде.
Заповядайте.
Ето ги, довлачиха се.
Махни се. Остави ме на мира.
За всичките.
Аз съм крава, и съм бик.
Къде тръгна? - Какво има?
Махай се от тук.
Какво ще кажеш, краставица,
да отидем да се поразтъпчем?
Спечелил си.
И?
Какво е твоето желание?
Тук ли да го кажа?
Момчета! Внимавайте! Селяните!
Махаме се
Мамка му...
Кучи син!
Бият нашите!
Ченгета!
Махаме се!
И как? Видя ли?
Видя ли как свалих двамата?
Той идва към мен, и как го прасна!
Боли ли? - Не още.
Гърлен!
Кучи синове! Гадни тарикати, ще пребият всички.
Не съм казал още какво искам.
Това аз така искам.
Какво е това? - Писмото от мама.
На баща ни са дали апартамент в гарнизона.
Чакат те.
Така за всички ще е по-добре. И най-вече за теб.
Вече купих билет, и след празниците ще те изпратим.
Още повече, че започва ваканция.
Това е знак. - Какъв знак?
Негов знак.
Така, десети клас, държим се заедно, не се отдалечаваме.
Здравейте, другари! Честит празник!
Честит празник, здравейте.
Здравейте, момчета! - Здравейте.
Здравейте, тухли кукуевски! - Тежък е, мамка му стара.
Явно не си срал сутринта.
При мен Елисеев от 9 А пак е в милицията.
Ела при нас.
Ето, 47-мо училище, не е като...
Момиче, от кое училище си?
Десети клас, да извикаме "ура"!
Така, не чувам, големите класове- комсомолци, в чест на нашето училище!
Три-четири! - Ура!
Готино е, нали?
А аз заминавам утре.
Завинаги.
При родителите си
Ами аз?
Помислих, че така ще е по-добре.
Така ще е по-честно. - Ами аз?
Няма да го преживея втори път.
За това помисли ли?
Да отидем при мен.
А майка ти?
Тя с колегите си ще ходят до завода.
И? - Какво?
Желанието...
Аз...
Аз искам...
Майка ти кога ще се върне?
Не по-рано от два часа.
Аз...
Аз искам...
Аз искам да се срещнем в този ден, след десет години.
В същия празник.
Точно след десет години.
Съгласна ли си?
Американка...
Знаеш ли, помислих си...
Ще стана известен пътешественик, ще открия три острова,
и всичките ще ги назова в твоя чест. - Да-да.
А ти ще четеш за това във вестници, и ще чакаш.
Коляда! Остави фасче да си дръпна.
Такива са работите, брат. Цял век да не видя свободата.
Век, или не, но поне пет години със сигурност.
Не пуши пред майка. Не я дразни.
Сърцето й е болно. - Добре, стига толкова.
Ами, хайде, пич. - Коляда!
Коляда, няма да повярваш! Снощи с Краставица бяхме в работилницата,
и на нищо подобно не разчитах. И тя изведнъж сама го каза!
Представи си, сама го каза! За малко да не падна от стола.
Пиши ми, Дьома, нали? Хайде...
Дай куфара.
Ами... Чао...
След десет години. Помниш, нали?
Вече мина един ден.
Доволен си, нали?
Останал си честен.
След десет години. В същия ден.
Ще тръгнеш да търсиш глупавите си острови.
А аз какво ще правя тук без теб?
Как ще живея тези десет години?
Глупак.
Всички желание се сбъдват в нашата прекрасна и велика държава.
Всичко се случи точно така, както обещахме един на друг.
Станах известен пътешественик, открих три острова,
нарекох ги в чест на Таня.
И ние наистина се срещнахме.
Ние се оженихме, родиха ни с три деца. Момиче, и две момчета.
И заживяхме дълго и щастливо.
Но за това аз не съм чакал десет години.
Все пак аз бях момче от Тухлен район.